www.HoundDawgs.org
Jos pitää räpäyttää silmiä, tee se nyt.
Huomioi kaikki, mitä näet ja kuulet.
Tuntui se miten oudolta hyvänsä.
Ja pidä varasi.
Jos herpaannut.
Jos käännät katseesi pois.
Jos unohdat jonkin tarinani osan -
edes hetkiseksi...
...silloin sankarimme käy kalpaten.
Hänen nimensä on Kubo.
Hänen isoisänsä varasti häneltä jotakin.
Eikä se ollut edes pahinta.
KUBO JA SAMURAISEIKKAILU
Heipä hei, Kubo. - Miten menee?
Ei hullumpi päivä.
Sain kaksi penniä ja nukkapallon.
Hyvälaatuista nukkaa.
Ja mitäs sinulla on suunnitelmissa?
No, sitä samaa.
Hirviöitä. - Tietysti.
Mahtuisiko mukaan tulta syöksevä kana?
Taasko se kana? - Kana on hauska.
Pieni huumori tasapainottaa tarinaa.
Ne heittävät sinua rahasateella.
Tai jollain ne ainakin heittävät.
Voinhan minä yrittää.
Aiotko nyt päästä tarinasi loppuun?
Jos pitää räpäyttää silmiä, tee se nyt.
Huomioi kaikki, mitä näet ja kuulet.
Tuntui se miten oudolta hyvänsä.
Ja pidä varasi.
Jos herpaannut. Jos käännät katseesi pois.
Jos unohdat jonkin tarinani osan edes hetkiseksi...
...silloin sankarimme käy kalpaten.
Hanzo oli mahtava samurai. Mutta hän oli yksin.
Hänen perheensä oli viety häneltä, valtakunta raunioina, -
ja armeijansa tuhonnut Kuukuningas.
Muistatte ehkä, että Hanzo kolusi kaukaisia seutuja -
etsien taikahaarniskaa.
Ainoaa asetta koko maailmassa, joka suojaisi Kuukuninkaalta.
Haarniska koostui kolmesta osasta.
Ensimmäinen... - Minä tiedän!
Miekka rikkoutumaton.
Toinen...?
Rintapanssari lapamatoinen...
Läpäisemätön. - Lapamadoton!
Ja lopulta kolmas ase, -
haarniskan viimeinen osa... - Tiedän!
Täällä! Kypärä särkymätön!
Ennen kuin Hanzo sai haarniskan -
ja yhdisti osat paljastaen niiden voiman, -
Kuukuninkaan pedot hyökkäsivät!
Hyvä ihme!
Listi se kana, revi palasiksi!
Voi ei!
Hanzon täytti raivo, -
hänen sieluaan riipi suru perheestä, -
joka vietiin häneltä.
Lopulta sankarimme kohtasi vihollisensa.
Kuukuninkaan!
Muistakaa tulla taas huomenna.
Mitä?
Eikä! Yleisö haluaa lopun.
Minne sinä menet?
Et voi lähteä!
Kubo...
Kubo.
Niin, äiti.
Olen tässä.
Onko nälkä?
Vaikka hän tuskin näki omaa kättään, -
Hanzo uskollisine samuraineen jatkoi eteenpäin lumimyrskyssä.
Ja yhtä nopeasti kuin oli alkanut, -
myrsky selkeni hänen edessään.
Hanzo huokaisi helpotuksesta, sillä hän oli kotona.
Kuoriaisklaanin linnassako?
Niin! Kaukomaiden laidalla, kätkettynä -
Kuukuninkaalta väkevällä taialla.
Mitä sitten kävi? Kun hän pääsi linnaan?
Kun kuka pääsi linnaan? - Hanzo, minun isäni.
Hanzo... Oliko Hanzo linnassa?
Hän... Hetkinen vain. Olen...
Ei, ei. En muista.
Minä en...
Olen pahoillani, Kubo.
Ehkä muistan jonkin toisen tarinan.
Äiti, millainen isä oli?
Tämä on helppo.
Hanzo oli mahtava soturi, hallitsi miekan ja jousen...
Ei. Millainen hän oli ihmisenä?
Kun hän ei taistellut.
Kun hän oli meidän kanssamme.
Hän oli ihan kuin sinä.
Kuin minä? - Niin.
Vahva ja fiksu ja hauska. Ja niin komea.
Äiti! - Kyllä vain!
Älä unohda, miten hän rakasti sinua.
Hän kuoli suojellessaan meitä.
Kuukuningasko...?
Sinun isoisäsi.
Surmasivatko isoisä ja siskosi isäni?
Voiko se olla totta? Oma perhe!
Ei, he ovat hirviöitä!
Isoisä ja sisareni varastivat silmäsi.
He eivät saa löytää sinua enää ikinä.
Pysy piilossa yötaivaalta, -
tai he löytävät sinut ja vievät pois.
Lupaa, ettet anna sen tapahtua.
Lupaa minulle, Kubo!
Älä ole surullinen, Kubo.
Kubo... Muista, mitä sun pitää tehdä.
Muistatko?
Pitää sinut aina mukana, herra Apina.
Ja? -Pitää isän takkia aina ylläni.
Niin, Kubo.
Yksi asia vielä.
Älä ikinä ole ulkona pimeällä.
Häh? Muistatkos?
Kyllä, herra Apina. - Hyvä poika.
Uniaika.
Äiti, herää. Näet unta.
Ei... Kubo!
Kubo, oletko se sinä? - Kyllä, äiti. Olen tässä.
Kubo, mitä silmällesi on tapahtunut?
Paperipoika! Tänne!
Istu viereeni. Sain meille hyvät paikat.
Mitä sanot? Olen tälläytynyt tärkeää päivää varten.
Rakastan tätä päivää. On aika juhlia.
Sääli, ettet jää ikinä pimeään asti.
On ilotulitus ja laulua ja tanssia -
ja juhla-ateria tietysti.
Mutta kaikkein parasta...
Näetkö nuo lyhdyt ja alttarit?
Niiden avulla puhumme rakkaillemme, jotka ovat menneet pois.
Kuuntelemme heidän tarinoitaan ja saatamme heidät autuaille maille.
Niinkö? Oletko puhunut jollekulle? - Olen. Miehelleni.
Hänen äänensä kuului yhtä selvästi -
kuin sinun tarinasi konsanaan.
Hänellä ei eläessään ollut sanottavaa.
Nyt hän on poissa ja aina äänessä.
Onko sinulla joku, jolle tahdot puhua?
Kovasti! - Mikä estää?
Enkö tarvitse lyhdyn? - Osaat varmaan tehdä hienon lyhdyn -
taittelemalla sillä lailla paperista.
Katsohan. En ole vain nätti naamasta.
Pidä kiirettä! Pian!
Pimeän tuloon on vielä aikaa. Ala mennä!
Aseta lyhty alttarille. Oikein hyvä.
Mitä sitten tehdään, isi?
Rukoillaan. Pyydetään hänen henkeään -
kunnioittamaan meitä valolla.
Mummi, voisitko kunnioittaa...? - Hys!
Hiljaa, hiljaa.
Hei, isä. Toivottavasti voit hyvin.
Tai siis olet toki kuollut, -
mutta toivottavasti kaikki on... hyvin.
Katso. Sinun takkisi.
Äiti sanoi, että kasvan siihen kyllä.
Kuolit kuulemma suojellen minua.
Pelastit toisen silmän.
Kaksi olisi ollut parempi.
Kiitti kuitenkin.
Isä, olen huolissani äidistä.
Päivä päivältä hän lipuu kauemmaksi.
Hän puhuu paljon sinusta, mutta enpä oikein tiedä.
Hän ei taida muistaa enää mikä on totta.
Minäkään en enää tiedä, mikä on totta.
Kunpa olisit täällä.
Että voisin puhua sinulle, nähdä sinua.
Miettiä, mitä tehdä.
Isi! Mummi on täällä!
Nyt on viimeisen vaiheen vuoro.
Autetaan hänet takaisin henkimaailmaan.
Mutta juurihan hän vasta tuli.
No niin.
Isä? Huhuu?
Vastaa jo.
Hyvä on, en olisi tarvinnutkaan sinua.
Kubo!
Anteeksi.
Kubo...
Kubo.
Pikkupoika. Mitä silmällesi on käynyt?
Keitä te olette? Mistä tiedätte nimeni?
Olemme sukuasi, Kubo. Äitisi sisaria.
Olemme etsineet sinua hyvin kauan.
Tosi ihana tavata sinut, Kubo.
Kasvoista kasvoihin.
Tule tätiesi luo, Kubo.
Ei mitään syytä pelätä, Kubo.
Otamme vain toisen silmäsi.
Isoisäsi on niin ihastunut siihen.
Apua! Apua!
Auttakaa! Apua!
Varokaa! Paetkaa!
Paetkaa!
Olemme täällä, Kubo.
Perheesi on tullut hakemaan sinut.
Kubo!
Äiti!
Kubo, sinun täytyy löytää haarniska.
Se on ainoa mahdollisuutesi. Muista se.
Äiti!
Ei!
Äiti!
Kubo!
Kuuletko minua, Kubo?
Äitisi on kuollut!
Kyläsi on tuhottu! Poltettu poroksi!
Me laskeuduimme tänne Kaukomaille. Vihollisesi eivät ole kaukana.
Pitää löytää suoja ennen isoisäsi tuloa.
Meidän pitää mennä nyt.
Ala tulla. Mennään.
Kun ollaan sisällä, tulee ehkä mieleen valittaa hajusta.
Muista, että mun hajuaistini -
on kymmenen kertaa vahvempi kuin sinun.
Sinulla taitaa olla kysyttävää.
Kuka... - Kolme kysymystä.
Niitä on enemmän.
Kolme. Mutta sitä ennen syöt.
Miksi vain kolme? - Se oli ensimmäinen kysymyksesi.
En ymmärrä koko juttua. Kuka sinä olet?
Etkö tunnista minua?
Olet kantanut minua vuosikausia.
Nyt tiedät syyn. - Olit puutalismaani.
Näin pieni.
Annoin sinulle nimeksi herra Apina.
Olisin voinut pitää sitä loukkauksena.
Äitisi käytti viimeiset taikavoimansa -
pelastaakseen sinut ja herättääkseen minut.
Tässä. Juo.
Se lemuaa. -Kaikki täällä lemuaa.
Juo se. - En tahdo.
Käskin juoda.
Oletko ilkeä apina?
Olen, ja se oli kolmas kysymyksesi.
Tehtäväni on suojella sinua.
Joten sinun pitää totella minua.
Jos et syö, heikkenet.
Jos olet heikko, olet hidas. Jos olet hidas, kuolet.
Liian kuumaa!
Juo.
Suo anteeksi.
Paras ottaa tämä vakavasti, Kubo.
Tämä on totta. Tämä ei ole tarina.
Ne henget, tätisi, niille ei tule nälkä.
Ne eivät nuku. Ne etsivät sinut.
Jos emme ole valmiita, -
ne tappavat minut -
ja vievät toisen silmäsi.
Mitä me tehdään?
Etsitään se haarniska.
Vain se voi suojella sinua.
Se on siis totta. Oikeasti totta.
Älä huoli. En aio pitää sitä.
Vedin sen hänen päästään. Vahingossa.
Äitisi oli hyvin voimakas. Hän siunasi takkisi, -
jotta se tiukassa paikassa lennättää sinut pois.
Viime voimillaan hän herätti minut eloon.
Tämä rannenyöri, hänen hiuksensa, ovat muisto.
Ja muistot on voimakkaita juttuja, Kubo.
Älä hukkaa sitä.
Yksi kysymys vielä? - Viimeinen.
Tiedätkö missä se on? Se haarniska?
En tiedä.
Käy nyt nukkumaan.
Hyvää yötä, Apina.
Kubo... Kubo! Puhuit unissasi.
Näit unta, huusit isääsi.
Sitten paperi lensi ulos kassistasi ja taittui itsekseen... tuoksi.
Se on seisonut tuossa tuntikausia.
Tuomiten meidät hiljaa.
Mahtaako tuo edes olla origami?
Voisin vannoa, että saksia on käytetty.
Kotiluolassa äitini unet tekivät tämän.
Paperi avautui aina itsestään aamuksi.
Mitäs tuo nyt on?
Mitä sinä teet?
Tämä on varmaan isäni vastaus minulle.
Kenties kohtalomme luottaminen -
pikku paperiukon käsiin on huono ajatus.
Tosin se on nyt paras huono ajatus.
Sinä voimistut.
Turha näyttää noin tyytyväiseltä.
Kun vahvistumme, maailmasta tulee vaarallisempi.
Elämällä on hassu tapa pitää tasapaino.
Apina, sanotko ikinä mitään rohkaisevaa?
Rohkaisen olemaan kuolematta.
Hyttysiä. Ärsyttävää.
En ollut minä. Vannon.
Paperi loppuu. Samoin kärsivällisyys.
En käskenyt niiden tehdä sitä.
Tokalla kerralla.
En varmasti. En ainakaan varsinaisesti.
Tai siis, tunsin sen, mutta...
Taikuuden ei pidäkään olla helppoa. Opettele hallitsemaan sitä.
Keskity siihen, mitä teet. Ja muista, -
älä ryttyile apinalle.
Ole varovainen. Tämä ei ole tarinasi.
Mistä tiedät? Ehkä onkin.
Olen urhea sankari, sinä ilkeä apina. - Sankareita tulee ja menee.
Aina voi tapahtua jotain kamalaa ja...
Apina!
Kubo!
Apina, odota!
Hän ei yrittänyt tehdä minulle pahaa.
Hän halusi vain... Hanzon. -Hanzon?
Hanzo...
Taidan iskeä häntä silti.
Miksi sinun pitää aina ajatella pahinta?
Anteeksi, etten luota ötökkähirviöön, -
joka nappasi sinut. - Muistan Hanzon.
Se saattoi ehkä olla minun herrani.
Mitä sinä sanoit?
Meillä oli samuraivaakuna.
Oletteko nähneet tätä vaakunaa?
Tämä on oikea ihme!
Sinä käytät meidän takkia!
Miksi se on sinulla? - Hän ei ole velvollinen vastaamaan.
Kuka itse olet?
Vuosia sitten minut kirottiin.
Olen loukussa kirouksen vallassa.
Kirottu koluamaan Kaukomaita.
Kirottu! Tai "kirohottu"!
Ei tovereita. Ei herraa.
Ilman nimeä tai yhtäkään muistoa siitä, -
millainen jalo soturi kerran olin.
Oletko ollut ihminen?
Enkä mikä vain ihminen vaan samurai!
Tai olen melko varma siitä.
On näet nämä kamat. Olen joko samurai tai kehno hamsteri.
Mutta keskiruumiissani lyö soturin sydän.
Jos et muista, miten voit tietää mitään?
Koska saan takaumia.
Niitä tulee esineistä, joita kohtaan matkoillani.
Joskus kyseessä voi olla ääni.
Tai haju.
Takaumaa pukkaa. - Muistot haalistuvat, -
ja jää vain tunne kuulumisesta joskus johonkin mahtavaan.
Voinko kertoa? -Ei liene hyvä ajatus.
Hänellä on oikeus... - Ei todellakaan.
Mutta... - Ei muttia! Ei!
Mitä?
Hanzo oli isäni. - Kubo!
Tämä on ihme.
Olen löytänyt herrani pojan!
Älä kuvittelekaan.
Mikä tuokin sut näille konnuille. Mikä tehtäväsi onkaan, -
se on nyt myös minun tehtäväni.
Liityn mukaasi.
Ja annan henkeni vuoksesi, jos tarpeen.
Annat vai?
Mitä? Voiko se olla tarpeen?
Tai no, sellaisia nämä tehtävät ovat. Porukkaa kuolee kun kärpäsiä.
Mutta ei väliä, koska minusta tuntuu, -
että tämä on minun kohtaloni.
Ei ole. Emme voi luottaa puheisiisi, -
koska et voi luottaa niihin itsekään.
Emme tiedä sinusta mitään.
Apina, sanoit sen itse:
tehtävämme on vaikea.
Samurai, jopa kirottu, muistamaton -
ja ötökän näköinen, voi olla avuksi.
Voin taatusti olla avuksi. Korvaamaton.
Ja millähän tavalla?
Nuolen ampuminen seinään ei ole...
Vaikuttavaa!
Kappas. Onnistuin heti ekalla kerralla.
Kertokaa tehtävästämme.
Niin todistan monet "korvaamattomuuteni".
Se on aika pitkä tarina.
Olen pelkkänä korvana. En silmiä räpäytä.
En taida edes pystyä. Onko minulla silmäluomia? -Hyvä on.
Kerro matkalla. Hanzo on löytänyt reitin.
Vai olet ollut leluapina?
En ymmärrä, mitä virkaa tällä on.
Pidin sitä taskussa.
Se oli vain jotain tämän kokoinen. - No niin, Kubo, riittää.
Pieni. Ja sen nimi oli herra Apina.
En ollut lelu, vaan talismaani.
Niin varmaan joo...
Ei hyvältä näytä.
Älkää koskeko mihinkään.
Se oli tuo.
No niin.
Ei, ei, ei!
Jep.
Kubo, katso!
Miekka rikkoutumaton!
Se voi olla ansa.
Minä menen.
Eikö se ole ansa, jos sinä menet?
Vaivihka on toinen nimeni.
Ei sinulla ole edes etunimeä.
Ei hätää. Hoidan tämän.
Mahtava Kuoriainen vei voiton!
En hoidakaan tätä. En hoidakaan!
Hyvä tavaton. Iske Miekka rikkoutumaton!
Meni rikki. -Ai rikkoutumaton kahva?
Olen vähän pettynyt taikamiekkaan.
Se ei ole oikea miekka, typerys!
Tuolla!
Miekka! Se on sen päässä!
Olisi yksi juttu, luupää!
Katsos, sen pää kun on luuta.
Olet nolo heppu.
Tämä on pulmallista.
Jo riittää nuolet!
Voi varvas!
Osaatko lentää? - Ilmeisesti, kyllä!
Ettei se olisi Miekka löytymätön?
Taisin löytää sen!
Auttava käsi! Löytyisikö?
Oiskos toista?
Kubo!
- Apina!
Ei! - Kubo!
Jee!
Taivaan kiitos se on ohi.
Kaikki on muuttunut mustaksi.
Avaa silmäsi.
Ai. Siivissäni ei ole tuntoa.
Äsken et tiennyt, että sinulla on siipiä.
Älä vääntelehdi. Noin, helpottiko?
Kyllä. Vähän vasemmalle. Alas pikkaisen.
Just siitä. Tekee gutaa.
Hetkonen. Oletko mukava minulle?
Älä kerro kenellekään. - Se onnistui!
Me saatiin miekka!
Pane se pois. Se on terävä.
Selvä. Nyt riitti.
Ylös. Meillä on pitkä patikka edessä.
Et voi olla tosissasi. - Olen aina.
Aiotteko te kaksi riidellä taas?
Ei tietenkään. Jutellaan kuin aikuiset. - Eli riitelette.
Kubo, menehän tuonne ja leiki jollain.
Ei sillä.
Apina, tää tässä on Leveevesi.
Sitä ei voi kiertää. Pitää uida poikki.
Voin kantaa Kubon... - Kantaa Kubon?
Sekö on paras ajatuksesi?
Kuule, arvostan apuasi. Ihan totta.
Mutta tiedän, mikä on pojalle parasta. - Ai niinkö?
Ja parasta on olla ottamatta neuvoja puhuvalta torakalta.
Sanoo puhuva apina.
Kuulen teidät edelleen. - Soita kovempaa.
Keskustelu on ohi. Apinat eivät ui.
Mutta apina osaa apinoida!
Kauanko olet odottanut tuota lohkaisua?
Siitä asti kun tavattiin.
Mistä juteltiinkaan kuin aikuiset? - Olet kerta kaikkiaan naurettava.
Naurettava!
Järven ylittäminen on naurettava ajatus.
Järki on näemmä paennut päästäsi.
En tykännyt tuosta.
En ehkä tiedä kaikkea. - Et mitään.
Mitään. Mutta sen tiedän, -
että Kubo pystyy enempään kuin uskotkaan.
Taidat olla pikkaisen ylisuojeleva.
Olen paljon ylisuojeleva.
Minun pitää taata Kubon turvallisuus.
Tuo ei ole turvallista. Etkä sinä ole!
Kubo on vasta lapsi!
Erityisen lahjakas lapsi.
Pelasti henkemme! - Hän on voimakas!
Hänellä on silti paljon opittavaa! Mitä?
Nopea oppimaan.
Tiesitkö osaavasi tehdä tuon?
Leveilijä.
No niin, nyt, hengitä syvään.
Tyhjennä mielesi.
Se on minulle helppoa.
Jännitä jousi hitaasti. Juuri noin.
Sulje toinen silmä.
Se on sinulle helppoa.
Keskity siihen, mitä on edessäsi -
ja anna kaiken muun kaikota pois ja...
Päästä!
Nappiosuma!
Ei huono. Miten saat kalan ylös syötäväksi?
Lupasin opettaa hänet ampumaan, -
en onkimaan. Se on vuorossa huomenna.
Anna se tänne.
Hanakka apina.
Kokeiles nyt.
Jännitä jousi ja...
Köysi. Melko hyvä idea.
Ja sinä olet melko hyvä ampuja.
Hei, nyt te kaksi olette outoja.
Tarvitaan jotain, millä leikata kala.
Miekka rikkoutumaton.
Pitääkö teidän leikkiä ruoalla?
Juu.
Mitä, Kubo? Näytät siltä kuin et olisi -
ikinä syönyt apinan ja kuoriaisen välissä.
En ole ikinä syönyt kenenkään välissä.
No niin. Syö. Tarvitset energiaa.
Ja kyllä tämä aina valassopan voittaa.
Kubo, kysymys...
Millainen olit ennen sankarillista tehtävääsi?
Pidin enimmäkseen huolta äidistä.
Ja kerroin tarinoita.
Mahtavista sotureista kostoretkillään, -
taisteluista ja hirviöistä ja magiasta.
Olin aika hyvä kertomaan.
En niinkään hyvä viemään loppuun.
Joskus tarinoin äidille pikkuasioista.
Niin kuin leipien heittämisestä joella -
tai tulikärpäsjahdista mulperiniityllä.
Ja kun kerroin tarinoita, hän kuunteli minua kirkkain silmin.
Tiesin, että hän näki minut.
Todella näki minut.
Ja minä näin hänet. Hänet itsensä.
Hänen henkensä. Joka pyrki ulos.
Se oli kaunista.
Tiedätkö mitä, Kubo?
Silloin kun kerroit vain tarinoita ennen tätä suurta seikkailua, -
olit silloinkin aikamoinen sankari.
Meidän pitää mennä maihin.
Etsiä piilopaikka. Ja...
Haarniskan toinen osa.
Rintapanssari... onko se tuolla?
Minä menen. - Odota!
Älä huoli, Kuoriaiset osaavat pidättää hengitystään -
veden alla hyvin pitkään.
Mistä lähtien? -Se on tunnettu fakta.
Et muista ylipäätään mitään, paitsi kuoriaisten uimataidon?
Älä mene. Äiti kertoi tarinan Leveevedestä.
Pinnan alla lymyilee jotain.
Ai niinkö? Niin kuin mitä jotain?
Siellä on kuulemma Silmien tarha.
Ne näkevät lävitsesi. Sieluusi.
Ne näyttävät salaisuuksia, joilla pitävät sinut vedessä, ikuisesti.
Selkis. No, en katso suoraan silmiin.
Vaikka olisin ihan älyttömän vilpitön.
Sinun tulee ikävä minua, Apina.
Ole varovainen.
Hän etsii haarniskaa.
Ihan kuin julkea isänsä.
Kyllä, sisko. Meidän pitää varmistaa, -
ettei hän löydä jäljellä olevia osia.
Apina, hän on pulassa! Pitää auttaa.
Tätisi vaanivat sinua yhä. Valitan, mutta meidän pitää mennä maihin.
Kubo!
Katsos vain. Lähdin kalaan, -
mutta sain vain haisevan apinan.
Sääli, että vain tämä saastainen otus -
on enää jäljellä sisareni taikavoimista.
Saastainen otus tekee sinusta selvää!
Kubo...
Kubo!
Olen murskannut olentoja, jotka ovat äärettömän voimakkaita.
Tämä voitto ei tuo minulle kunniaa.
Kuvittele vain, miltä tuntuu, kun häviät.
Olen kohdannut häviön vain kerran.
11 vuotta sitten, kun sisareni hävisi.
Hän rakastui houkkaan ja petti isämme!
Hän oli kiittämätön pelkuri!
Kukas nyt on pelkuri?
Sain sen! Sain sen!
Mitä tapahtui? Missä Kubo on?
Mene takaisin! Hän on pulassa!
Menen.
Äiti! Äiti! Äiti...
Kubo.
En lakkaa ihmettelemästä, miksi nämä olennot täällä taistelevat -
niin raivoisasti kuollakseen myöhemmin.
Täällä on taistelemisen arvoisia hetkiä.
Täällä ei ole mitään arvokasta!
Sisareni kohtalo oli säälittävä.
Kunnioitin häntä. Hän oli hyvin vahva.
Rakkaus teki hänestä heikon!
Ei.
Se teki minusta vahvemman.
Täällä!
Silmät tekivät sen.
Vaivuttivat hänet transsiin. - Ei, ei, ei!
No niin, Kubo.
Herää! Ole kiltti, herää!
Pyydän, herää.
Kaikki järjestyy.
Minä olen tässä.
Minä olen ihan tässä.
Minä näin... - Mitä sinä näit?
Näin...
...äidin.
Poikani.
Taidat muistuttaa enemmän isääsi?
Te tuijotatte.
Anna kun arvaan. Teillä on kysyttävää.
Miksi... -Minä aloitan. Eka kysymys:
jos olen Kuoriainen ja sinä Apina, miksei hän ole "Poika"?
Voi pojat.
Kysymykset odottakoot. Meidän pitää levätä.
Kerro tarinasi. Sitten voidaan nukkua.
Jooko?
Hyvä on. Ehkä sinä voit auttaa.
Sinä iltana, kun tapasin isäsi...
Äiti?
Sisareni ja minä menimme -
Luiden temppeliin tappaaksemme Hanzon.
Ai, just.
Kuukuninkaan käskystä sisareni ja minä -
olimme laskeutuneet yötaivaalta ja surmanneet monta jaloa soturia.
Isoisäsi kertoi meille, että siitä, joka löytäisi taikahaarniskan, -
tulisi liian voimakas ja uhka taivaille.
Saavuin Temppeliin ennen sisariani.
Ja siinä hän oli: mahtava Hanzo.
"Olet loukannut isääni!" Minä sanoin.
"Sinun täytyy kuolla."
Tuo on niin sinä!
Hys!
Me taistelimme.
Hanzo oli voimakas.
Mutta sitten hän pysähtyi.
Katsoi minua silmiin ja lausui neljä yksinkertaista sanaa.
Ne muuttivat kaiken.
"Minä rakastan sinua..."
"Apina?"
"Sinä olet minun tehtäväni", hän kuiskasi.
Olin nähnyt universumin ihmeet, -
mutta hänen katseensa lämpö, -
kun katsoin häntä silmiin, sitä...
Sitä en ollut nähnyt missään.
Näin hänen inhimillisyytensä.
Ja se oli voimakkaampi kuin mikään minun kylmässä maailmassani.
Tuntiessani hänen myötätuntonsa -
tunsin myös omani.
Säästin hänen henkensä.
Hän antoi minulle omani.
Ja sitten hän antoi minulle sinut.
Mutta isoisäsi löysi meidät.
Hänen raivonsa järisytti taivaita.
Isäsi armeijoineen antoi henkensä, -
jotta saatoin paeta sinä sylissäni.
Miksi isoisä vihaa minua?
Voi, Kubo. Ei hän vihaa sinua.
Hän tahtoo tehdä sinusta kaltaisensa.
Sokean inhimillisyydelle, kuten minä kerran olin.
Sitten voit asettua hänen rinnalleen osana hänen perhettään, -
kylmänä ja kovana ja täydellisenä.
En voi olla kuin hän. Ikinä!
Tiedän.
Hän on uupunut.
Minä myös. -En aio peitellä sinua.
Haavoituit.
Pelkkä naarmu vain.
Mikset kertonut hänelle aiemmin, kuka todella olet?
Taika, joka pitää minut täällä, hiipuu.
Pian olen poissa, ja silloin Kubo on taas yksin.
Ei yksin. Hän on Hanzon poika.
Teen kaikkeni pitääkseni hänet turvassa.
Kiitos, Kuoriainen.
Tieto siitä, että joku pitää huolta, kun olen poissa, -
on hyvä tapa päättää tarinani.
Sinun tarinasi ei pääty koskaan.
Koska hän kertoo sitä.
Ja ihmiset, jotka kuulevat sen.
Ja ne, joille nämä kertovat sen.
Ja ne, joille... - Kuule...
Tarkoitan, että tarinasi elää... hänessä.
Hei, nuori ystäväni.
Haluaisitko laulaa kanssani?
Mutta mistä sinä? Olet...
Jopa sokeampi kuin sinä.
Tarkkaan ottaen tuplasti.
Eli minä näen tuplasti totuuden.
Tämä on vaan unta.
Onko tämä hyvä uni vai painajainen?
Katsele itse.
Isäni linnoitus.
Aivan.
Haarniskan viimeinen osa.
Sielläkö?
Seuraa laskevaa aurinkoa, niin löydät sen.
Paikasta, joka olisi voinut olla kotisi.
Lunasta syntymäoikeutesi, Kubo.
Anna tälle tarinalle onnellinen loppu.
Äiti! Kuoriainen! Herätkää!
Ylhäällä. Ylhäällä.
Alhaalla.
Pois. -Taisin nukkua jonkin päällä.
Miekka epämukava.
Tiedän, missä kypärä on. Näin unessa!
Unessa?
Ei se meinaa mitään erityisen erityistä.
Itse näin lyöväni jättiläisluurankoa, jolla oli miekkoja päässä.
Se tapahtui oikeasti. - Ai jaa...
Kuoriainen, tule! Tännepäin!
Näen jotain, mikä alkaa kirjaimella "L".
Lumi. - Ei.
Lumihiutale? - Ei.
Lumipeitteiset puut.
Ei mitään lumeen liittyvää.
Olisiko sitten "länkytys"?
Latva.
Nyt keksin. Lumi.
Se ei ollut lumi.
Se on laulu. - Epistä. Miten laulun voi nähdä?
Kun katsoo.
Kultaiset haikarat.
Ne kantavat vainajien sieluja, minne ikinä niiden täytyykin päästä.
Mitä ne laulavat?
Kaunista.
Monien mukaan laulu kertoo siitä, mitä tapahtuu, kun kuolemme.
Miten emme vain... katoa.
Emme vai? Mitä meille tapahtuu?
Niin kuin Kubon paperit, muutumme.
Muutamme muotoa, jotta tarinamme voi jatkua toisessa paikassa.
Yhden tarinan loppu on vain uuden tarinan alku.
Muistan tämän paikan.
Täällä isä valmistautui tehtäväänsä.
Yhtä asiaa en ymmärrä.
Miksi se kypärä olisi täällä?
Kubo!
Vapauta meidät!
Voi, sisko.
Muistan, miten ihailimme sinua.
Loistit meistä kaikista kirkkaimpana.
Mitä haaskausta.
Emme muuta halunneet kuin olla perhe kotona tähtien tarhassa.
Meillä on hyvin eri käsitys perheestä.
Älä koske häneen, senkin noita! - Ja sitten olet sinä.
Ötökkä, joka varasti sisareni sielun. - Mitä?
Tämäpä vasta jotain!
Olitte yhdessä näin kauan, etkä tajunnut?
Sinä veit hänet meiltä.
Joten me veimme jotakin sinulta!
Muistot katosivat pian päästäsi -
vieden kaikki kuvat sopimattomasta liitostasi, -
Hanzo.
Mitä?
Hanzo?
En tiennyt.
Ei!
Unohdin aivan, mitä varten tulinkaan.
Äiti!
Ei hätää. Olen tässä.
Isä.
Poikani.
Olen tainnut naida ötökän.
Juu.
Mutta samuraiötökän.
Sinä olet minun tehtäväni.
Olet aina ollutkin.
Hanzo, varjele häntä. Kaikin keinoin.
Minä lupaan.
Ei!
Lennä kotiin, Kubo.
Kubo? Sinäkö siellä?
Lähtekää täältä. Kuukuningas on tulossa.
Isoisä! Se olen minä, Kubo!
Tiedän, että näet minut!
Hei, lapsenlapsi.
Mukava nähdä vihdoin. Tavallaan.
Olet näemmä löytänyt haarniskan.
Äitisi ei tuonutkaan sinua tähän kamalaan paikkaan syyttä suotta.
Näemmä.
Tiedän, että sinä näet.
Niin kaikki alkoi. Näit minut vihdoin.
Se oli minun syytäni.
Olisi pitänyt kuunnella vanhempia.
Kubo, me haluamme ihan samaa.
Sinä tahdot viedä minun toisen silmäni!
Totta, mutta tiedätkö, miksi haluan sen?
Koska olet vanha ja ilkeä ja julma.
Aika pahasti sanottu.
Jos pidät tyhmän, hyödyttömän silmän, -
et voi tulla elämään luokseni taivaisiin.
Olet jumissa täällä, tässä hornassa.
Katselet tuolla yhdellä silmällä vihaa ja sydänsuruja -
ja kärsimystä ja kuolemaa.
Siellä minne sinut veisin ei ole mitään noista asioista.
Vain sinä ja perheesi. Minne sinä kuulut.
Minun perheeni on kuollut.
Sinä surmasit heidät. - En!
He aiheuttivat itse oman kohtalonsa.
He häpäisivät minut ja sekoittivat kaiken järjestyksen!
Mutta vain sinun tarinasi mukaan.
Voi, Kubo.
Kun olet tuolla ylhäällä kanssani, olet tarinoiden yläpuolella.
Silloin olet... kuolematon.
Sinä olet...
...loputon.
Ei, olet väärässä. Ei loputon.
Kaikilla tarinoilla on loppu.
Niinkö? Ja miten loppuu tämä tarina?
Minä tapan sinut!
Hyvä on. Tätäkö toivot?
Kukistaa hirmuisen hirviön, joka pilasi elämäsi?
Todistaa arvosi isäsi lailla?
Kuinka kuolevaista.
Vai tahdot sinä olla ihminen?
Maista sitten heidän heikkouttaan!
Kärsi heidän nöyryytyksestään!
Tunne heidän tuskansa!
Tämä on sinun tarinasi loppu.
Luo vihoviimeinen katse silmälläsi.
Viimeinen silmäys tähän kurjuuteen, jota kutsut kodiksesi.
Minä en lähde.
Sillä jokaista kamaluutta kohtaan täällä on jotain paljon kauniimpaa.
Äitini näki sen. Samoin isäni.
Minä näen sen, jopa yhdellä silmällä.
Sitten minun täytyy repiä sekin päästäsi.
Eikö vain?
Jos pitää räpäyttää silmiä, tee se nyt.
Tiedän, miksi tahdot silmäni.
Koska ilman sitä en voi katsoa toista silmiin ja nähdä sielua. Rakkautta.
Kaikki mitä rakastit on mennyttä!
Kaikki mitä tunsit on riistetty sinulta!
Ei! Ne ovat muistoissani.
Väkevintä taikaa, mitä on olemassa.
Se tekee meistä sinua vahvemman.
Nämä ovat menneiden rakkaidemme muistoja.
Jos pidämme heidän tarinansa sydämemme sopukoissa, -
et voi ikinä viedä niitä meiltä.
Ja se todella on parasta.
Missä minä olen?
Hei, isoisä.
Hei.
Mitä silmällesi on käynyt?
Etkö muista?
Olen pahoillani, nuorimies.
Mutta olen tainnut unohtaa tarinani.
Voitko sinä auttaa?
Minä kerron. Ei, me kaikki kerromme.
Me kerromme kaiken tarvittavan.
Olet kiltein, mukavin mies, joka kylässä on koskaan asunut.
Todellako? - Kyllä.
Kuljet joka päivä hymyillen ja jaat lantteja lapsille. Vaikka mulle!
Ja vanhoille eukoille. - Ai...
Opetit lapseni uimaan.
Mitä? - Ja annat köyhille huopia.
Olet hyvä mies. - Ruokit nälkäiset.
Ojennat auttavan käden!
Olet hyvä esimerkki!
Taidankin olla aika epäitsekäs. - Siksi me rakastetaan sinua!
Meillä on jotain yhteistä.
Me molemmat ihailemme lapsenlastasi.
Hänen nimensä on Kubo.
Kubo.
Valitan...
Mutta en... mutta en muista.
No... Lapsenlapsesi on tarinankertoja.
Hän kertoo sinulle kaikki tarinat, jotka olet unohtanut. -Niinkö?
Tietysti.
Hei, äiti. Isä.
Tarinani voivat olla joskus vähän pitkiä.
Joten pidän tämän lyhyenä.
Kiitos, että sain tavata teidät molemmat.
Kuulla viisautenne. Tuntea lempeytenne.
Jopa syödä teidän välissänne.
Tämä oli onnellinen tarina.
Mutta se voisi olla vielä onnellisempi.
En tiedä tarkkaan, miten tämä menee.
Mutta jos olisi jokin konsti... kuulkaa.
Minä tarvitsen teitä yhä.
Jotta tarinaa voisi sanoa onnelliseksi.
Tai että voisin tuntea sen.
Että me kaikki voitaisiin tuntea se.
Voitaisiin viedä tarina loppuun...
...yhdessä.
Loppu.
www.HoundDawgs.org Newest NORDiC RETAiL!